Labouristická strana (Labour Party, Strana práce) je středolevicová politická strana ve Velké Británii. Byla založena na počátku 20. století. Od roku 1920 byla hlavní stranou na levé straně politického spektra v Anglii, Skotsku a Walesu, ale ne v Severním Irsku, kde teprve nedávno zahájila budování své organizační struktury.
Ve volbách roku 1997 strana pod vedením Tonyho Blaira zvítězila, i když se původní velká většina v Dolní sněmovně snížila na 167 křesel a roku 2005 až na 66 poslanců. Labouristé jsou vedoucí silou ve velšské koaliční vládě a opoziční stranou ve Skotském parlamentu. Strana je členem Strany evropských socialistů a Progresivní aliance, status pozorovatele drží u Socialistické internacionály.
Historie
Vznik Labouristické strany se datuje na konec 19. století, kdy začala být zřejmá potřeba vzniku nové strany, která by reprezentovala zájmy městského proletariátu a dělnického hnutí, jehož počet se zvyšoval a který nedávno získal volební právo. Někteří odboroví předáci se začali zapojovat do politiky a Liberální strana podporovala některé z nich jako kandidáty ve volbách.
Roku 1899 člen Doncasterského odborového svazu železničních pracovníků navrhl, aby bylo svoláno jednání Federace odborových svazů, na kterém by došlo ke sjednocení levicově orientovaných skupin a vytvoření jednotné organizace na podporu kandidátů ve volbách. Konference se sešla v únoru 1900 v Memorial Hall za účasti organizací zastupujících asi jednu třetinu členů federace. Na ní byl vytvořen výbor (Labour Representation Comitee), který měl koordinovat podporu kandidátů pro volby do parlamentu.
V prvních volbách roku 1900, které výbor podporoval, získali jeho kandidáti dva mandáty. Krátce nato ale jeho podpora začala narůstat a i vlivem dohody s liberály, která měla zajistit porážku Konzervativní strany, získal ve volbách roku 1906 už 29 křesel. Na prvním jednání v roce 1906 se poslanci podporovaní výborem rozhodli přijmout název Labouristická strana a Keir Hardie byl zvolen vůdcem poslanecké skupiny.
V průběhu první světové války se strana rozdělila na tábor podporovatelů konfliktu a odpůrce války, kteří postupně získávali většinu. Ramsay MacDonald, který s válkou nesouhlasil, odstoupil z vedení strany a byl nahrazen Arthurem Hendersonem, který byl brzy poté přijat premiérem H. H. Asquithem do vlády a stal se tak prvním labouristickým členem vlády. Henderson v zájmu sjednocení strany z vlády odstoupil roku 1917. Později došlo k rozkolu Liberální strany, podporu jejich voličů získali labouristé a ve volbách roku 1922 se stali druhou nejsilnější stranou v parlamentu.
Ve volbách roku 1923 vyhrála Konzervativní strana, ale ačkoli měla nejvíce poslanců, ztratila většinu. S podporou Asquithových liberálů vytvořil Ramsay MacDonald v lednu 1924 vládu a stal se prvním labouristickým předsedou vlády. Kabinet byl závislý na podpoře liberálů, nebyl schopen prosadit socialistické zákony a jediným podstatným opatřením bylo zahájení programu pro výstavbu 500 000 nájemních domů pro dělnické rodiny. Vláda se ale rozpadla už po devíti měsících a těsně před dalšími volbami byl zveřejněn Zinovjevův dopis, ze kterého vyplývalo, že labouristé připravují v Británii komunistickou revoluci. Tento dopis je v současnosti považován za podvrh. V opozici MacDonald pokračoval v prosazování umírněné politiky, odsoudil generální stávku roku 1926 s tím, že nejlepší cestou dosažení sociálních reforem je volební podpora labouristů.
Ve volbách roku 1929 labouristé zvítězili a vytvořili menšinovou vládu. Krátce po sestavení kabinetu byla země zasažena hospodářskou krizí. Se zhoršující se ekonomickou situací souhlasil MacDonald s vytvořením národní koaliční vlády, sestavené s konzervativci a liberály. Tato akce byla částí labouristů posouzena jako zrada a MacDonald byl ze strany vyloučen.
Do vlády se strana vrátila roku 1940, jako část válečné koalice, ze které ale na konci války odstoupila a v prvních poválečných volbách zvítězila. Premiér Clement Attlee se svým kabinetem realizoval jedny z nejradikálnějších reforem ve 20. století když provedl znárodnění velkých průmyslových společností a veřejných služeb, položil základy sociálního státu a vytvořili instituci Národní zdravotní služby.
Hospodářský pokles a skandály přivodily konec konzervativní vlády a vítězství labouristů ve volbách roku 1964. Wilsonova vláda realizovala mnoho sociálních reforem týkajících se vzdělání, potratů a homosexuálů. Kabinet podpořil rozšíření všeobecného vzdělání a založil Open University. Wilson se po porážce v roce 1970 vrátil jako premiér v roce 1974 kdy sestavil menšinovou vládu. V tomto období se kabinet potýkal s hospodářskými problémy, nedostatkem podpory v parlamentu a vnitřními spory o vztah k Evropské unii.
Po dlouhém období v opozici a po náhlé smrti jejího vůdce Johna Smithe se stal vůdcem strany roku 1994 Tony Blair. Ten nasměroval politiku strany k centrismu (někdy označováno jako třetí cesta) a prosazoval tento posun jako novou etapu v historii strany – New Labour. Část radikálních členů okolo bývalého předáka hornických odborů Arthura Scargilla stranu opustila a založila vlastní Socialistickou labouristickou stranu, která se ale výrazně neprosadila. Labouristé poté zvítězili ve volbách roku 1997. Blairova vláda ustanovila instrument minimální mzdy, předání části správních pravomocí Skotsku, Walesu a Severnímu Irsku a obnovení správního orgánu nad celým Londýnem – Greater London Authority. Velký obrat v podpoře vlády přineslo Blairovo těsné spojenectví s americkým prezidentem Georgem Bushem při zapojení do války v Iráku. Blair oznámil svůj záměr stáhnout se z politiky a roku 2007 se stal jeho nástupcem Gordon Brown. I když poté došlo k jistému obnovení důvěry v labouristy, utrpěla strana roku 2008 porážku ve volbách londýnského starosty.
Ve všeobecných volbách roku 2010 získala Labouristická strana po Konzervativní straně druhý největší počet křesel, ale žádná strana neměla v dolní komoře parlamentu většinu. Vzhledem k tomu, že Labour Party neměla většinu ani s levo-středovými liberálními demokraty, 11. května Gordon Brown rezignoval na pozici premiéra i předsedy strany. Přechodně se předsedkyní strany stala Harriet Harmanová a ve volbách na kongresu labouristů byl jejím vůdcem zvolen Ed Miliband. V roce 2015 byl vůdcem zvolen Jeremy Corbyn, hned následujícího roku se ho pokusili předem očekávaně[9] jeho odpůrci po referendu o vystoupení Spojeného království z Evropské unie neúspěšně sesadit. Corbyn získal 62 % hlasů a porazil tak protikandidáta Owena Smitha.
Ve všeobecných volbách 2019 utrpěla strana zdrcující porážku, nejhorší od roku 1935.[10] Získala jen 203 mandátů z 650 a oproti předchozím volbám si strana pohoršila o 59 křesel.[10]
Politika strany
Strana původně vznikla z iniciativy odborářského hnutí a socialistických stran jako platforma pro podporu zájmů dělnické a nižší třídy, přesto dnes podporuje i zájmy střední třídy. Původně strana prosazovala levicové a socialistické idee jako státní vlastnictví důležitých odvětví průmyslu, zásahy vlády do hospodářství, přerozdělování bohatství, zvyšování práv pro dělníky a sociální skupiny, sociální stát nebo veřejně spravované a financované zdravotnictví a školství. Na konci 80. let začala strana pod vedením Neila Kinnocka, Johna Smithe a Tonyho Blaira zastávat názory podporující regulovanou tržní ekonomiku, což vedlo k tomu, že začala být označována jako sociálně demokratická nebo dokonce jako strana tzv. třetí cesty.
Od roku 2015, po zvolení Jeremyho Corbyna, se britská Labour Party navracela k některým původním demokraticky socialistickým myšlenkám. Labouristická strana se projevuje silně proevropsky, přestože i v rámci ní do odchodu země z EU existovala frakce „Labour Leave“.
Vedení strany
Kritika
V roce 2019 vyšlo najevo, že ve straně byl silně rozšířen antisemitismus, který vedení strany včetně vůdce Jeremyho Corbyna dlouhodobě neřešilo – bylo zaznamenáno více než 130 nevyřešených případů, kde členové strany projevovali nenávistné projevy na adresu Židů včetně jejich vyhlazení. Tresty v takových případech buď nepřišly, nebo byly nízké.[12]
Volební výsledky
Parlament Spojeného království
Grafy jsou z technických důvodů dočasně nedostupné.
Volby
|
Lídr
|
Hlasy
|
Mandáty
|
Pozice
|
Vláda
|
Abs.
|
%
|
Abs.
|
±
|
1900
|
Hardie, KeirKeir Hardie
|
62 698
|
1.8
|
|
▲ 2
|
5.
|
Opozice
|
1906
|
321 663
|
5.7
|
|
▲ 27
|
▲ 4.
|
Opozice
|
leden 1910
|
Henderson, ArthurArthur Henderson
|
505 657
|
7.6
|
|
▲ 11
|
▬ 4.
|
Opozice
|
prosinec 1910
|
George Barnes
|
371 802
|
7.1
|
|
▲ 2
|
▬ 4.
|
Opozice
|
1918
|
Adamson, WilliamWilliam Adamson
|
2 245 777
|
21.5
|
|
▲ 15
|
▬ 4.
|
Opozice
|
1922
|
John Robert Clynes
|
4 076 665
|
29.7
|
|
▲ 85
|
▲ 2.
|
Opozice
|
1923
|
MacDonald, RamsayRamsay MacDonald
|
4 267 831
|
30.7
|
|
▲ 49
|
▬ 2.
|
Vláda
|
1924
|
5 281 626
|
33.3
|
|
▼ 40
|
▬ 2.
|
Opozice
|
1929
|
8 048 968
|
37.1
|
|
▲ 136
|
▲ 1.
|
Vláda
|
1931
|
Henderson, ArthurArthur Henderson
|
6 339 306
|
30.8
|
|
▼ 235
|
▼ 2.
|
Opozice
|
1935
|
Attlee, ClementClement Attlee
|
7 984 988
|
38.0
|
|
▲ 102
|
▬ 2.
|
Opozice
|
1945
|
11 967 746
|
47.7
|
|
▲ 239
|
▲ 1.
|
Vláda
|
1950
|
13 266 176
|
46.1
|
|
▼ 78
|
▬ 1.
|
Vláda
|
1951
|
13 948 883
|
48.8
|
|
▼ 20
|
▼ 2.
|
Opozice
|
1955
|
12 405 254
|
46.4
|
|
▼ 18
|
▬ 2.
|
Opozice
|
1959
|
Gaitskell, HughHugh Gaitskell
|
12 216 172
|
43.8
|
|
▼ 19
|
▬ 2.
|
Opozice
|
1964
|
Wilson, HaroldHarold Wilson
|
12 205 808
|
44.1
|
|
▲ 59
|
▲ 1.
|
Vláda
|
1966
|
13 096 629
|
48.0
|
|
▲ 47
|
▬ 1.
|
Vláda
|
1970
|
12 208 758
|
43.1
|
|
▼ 76
|
▼ 2.
|
Opozice
|
únor 1974
|
11 645 616
|
37.2
|
|
▲ 13
|
▲ 1.
|
Vláda
|
říjen 1974
|
11 457 079
|
39.2
|
|
▲ 18
|
▬ 1.
|
Vláda
|
1979
|
Callaghan, JamesJames Callaghan
|
11 532 218
|
36.9
|
|
▼ 50
|
▼ 2.
|
Opozice
|
1983
|
Foot, MichaelMichael Foot
|
8 456 934
|
27.6
|
|
▼ 60
|
▬ 2.
|
Opozice
|
1987
|
Kinnock, NeilNeil Kinnock
|
10 029 807
|
30.8
|
|
▲ 20
|
▬ 2.
|
Opozice
|
1992
|
11 560 484
|
34.4
|
|
▲ 42
|
▬ 2.
|
Opozice
|
1997
|
Blair, TonyTony Blair
|
13 518 167
|
43.2
|
|
▲ 148
|
▲ 1.
|
Vláda
|
2001
|
10 724 953
|
40.7
|
|
▼ 6
|
▬ 1.
|
Vláda
|
2005
|
9 562 122
|
35.3
|
|
▼ 57
|
▬ 1.
|
Vláda
|
2010
|
Brown, GordonGordon Brown
|
8 601 441
|
29.1
|
|
▼ 98
|
▼ 2.
|
Opozice
|
2015
|
Miliband, EdEd Miliband
|
9 339 818
|
30.5
|
|
▼ 26
|
▬ 2.
|
Opozice
|
2017
|
Corbyn, JeremyJeremy Corbyn
|
12 874 985
|
40.0
|
|
▲ 30
|
▬ 2.
|
Opozice
|
2019
|
10 269 076
|
32.2
|
|
▼ 60
|
▬ 2.
|
Opozice
|
2024
|
Keir Starmer
|
9 725 117
|
33.8
|
|
▲ 214
|
▲ 1
|
Vláda
|
Volby do Evropského parlamentu
Do roku 1999 se do Evropského parlamentu v Británii volilo podle většinového systému, poté se přešlo na proporční zastoupení.
Skotské parlamentní volby
Volby do Velšského shromáždění
Odkazy
Reference
V tomto článku byl použit překlad textu z článku Labour Party (UK) na anglické Wikipedii.
- ↑ THORPE, Andrew. A History of the British Labour Party. 3. vyd. Basingstoke: Palgrave Macmillan, 2008. Dostupné online. ISBN 978-1-137-11485-3. S. 8. (anglicky)
- ↑ NORDSIECK, Wolfram. Parties and Elections in Europe. United Kingdom [online]. 2019 [cit. 2021-05-06]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2012-10-11. (anglicky)
- ↑ ADAMS, Ian. Ideology and Politics in Britain Today. Manchester (Spojené království): Manchester University Press, 1998. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2018-12-26. ISBN 978-0-7190-5056-5. S. 144–145. (anglicky)
- ↑ BUSKY, Donald F. Democratic Socialism: A Global Survey. Westport (Connecticut): Greenwood Publishing Group, 2000. ISBN 9780275968861. Kapitola Democratic Socialism in Great Britain and Ireland. (anglicky)
- ↑ BAKKER, Ryan; JOLLY, Seth; POLK, Jonathan. Mapping Europe's party systems: which parties are the most right-wing and left-wing in Europe? [online]. London School of Economics / EUROPP – European Politics and Policy [cit. 2021-05-06]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2015-05-26. (anglicky)
- ↑ GIDDENS, Anthony. The rise and fall of New Labour. New Statesman [online]. 2010-05-17 [cit. 2021-05-06]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2015-07-21. (anglicky)
- ↑ PEACOCK, Mike. The European centre-left's quandary [online]. Reuters, 2015-05-08 [cit. 2021-05-06]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2015-05-26. (anglicky)
- ↑ RODGERS, Sienna. "Back British businesses": Labour develops pro-business agenda [online]. LabourList, 2021-02-15 [cit. 2021-05-06]. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ Jeremy Corbyn Will Face A Coup ‘On Day One,’ Says Labour MP Simon Danczuk. The Huffington Post UK. 12 August 2015. Dostupné online. Je zde použita šablona
{{Cite news}}
označená jako k „pouze dočasnému použití“.
- ↑ a b Drtivé vítězství Johnsonových konzervativců, mají absolutní většinu. iDNES.cz [online]. 2019-12-12 [cit. 2022-01-28]. Dostupné online.
- ↑ Britské opozici roste sebevědomí. iROZHLAS [online]. 2020-09-10 [cit. 2024-07-05]. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ ECHO24. Labouristé drsný antisemitismus uvnitř strany neřeší, ukazuje uniklý dokument před volbami - Echo24.cz. echo24.cz [online]. 2019-12-09 [cit. 2022-01-28]. Dostupné online.
Literatura
Externí odkazy