Карл Менгер (1840–1921) — засновник Австрійської економічної школи.
Австрійська економічна школа (нім.Österreichische Schule; англ.Austrian School) — це назва групи теоретиків, які представляють певну неортодоксальнудоктрину в економічній теорії. Центральною ідеєю є еволюційне створення знань підприємцем та врахування динамічної невизначеності економічних процесів. Школа підкреслює важливість окремих людей та їхніх індивідуальних уподобань для економічних процесів (суб'єктивізм, методологічний індивідуалізм). Крім того, існує неприйняття математичного представлення економічних відносин — за деякими винятками, такими як Оскар Моргенштерн (четверте покоління) та Роджер Гаррісон («нові австрійці»). Математично-скептичному підходу протистоїть Лозаннська школа, яка виникла приблизно в той же час, та інші теорії з їх математично сформульованими моделями рівноваги (неокласична теорія). Прихильники та представники Австрійської школи досі вважають, що теорії не можуть бути остаточно спростовані історією чи емпірикою.
Засновником Австрійської школи зазвичай вважається Карл Менгер, який зробив внесок у розвиток школи граничної корисності своєю теорією граничної корисності: він стверджував, що класичний парадокс цінності, тобто питання про зв'язок між цінністю і корисністю, можна вирішити, визначивши цінність блага за внеском іншої одиниці блага у задоволення людської потреби. Цей підхід став відомим у суперечці про методи між економічною та історичною школами, в якій Менгер стверджував, що економічна теорія є незалежною від економічної історії. Ойген фон Бем-Баверк доповнив теорію Менгера суб'єктивістською теорією капіталу, згідно з якою відсоткова ставка на капітал виникає в ринковому процесі між індивідами з різними часовими преференціями. Власник капіталу відмовляється від споживання в теперішньому часі, щоб отримати відсоток в обмін на свою відмову. На цій основі Людвіг фон Мізес побудував теорію грошей і ділового циклу. Він пояснював економічні цикли викривленням виробничого процесу через створення грошей центральними банками, які стимулюють надмірні інвестиції через надмірно низькі відсоткові ставки. Фрідріх Гаєк удосконалив цю теорію, тим самим різко виступивши проти теорії Джона Мейнарда Кейнса та монетаризму (Чиказька школа).
Ідеї Австрійської школи щодо неефективності і руйнівних наслідків втручання держави в економіку становлять основу економічної доктрини лібертаріанства.
Представники Австрійської школи відстоювали «гармонію класових інтересів», протиставляли теорії вартостіКарла Маркса концепцію теорії «граничної корисності». Відповідно до неї цінатовару визначається не суспільною працею, затраченою на його виробництво, і не його корисністю взагалі, як твердили економісти Е.-Б. Кондільяк і Ж.-Б. Сей, а корисністю «останньої» одиниці запасу даного товару, що задовольняє найменш насущну потребу індивіда. Ця теорія ставить величину вартості в залежність від відносної рідкісності товару. Оцінка покупця визначає максимальний, а продавця — мінімальний рівень ціни.
Карл Менгер, засновник АЕШ, присвятив товару 7 главу своєї головної праці «Принципи економічної науки» (нім. Grundsätze der Volkswirtschaftslehre, 1871). Менгер розрізняє товар і економічне благо. Менгер визначає товар, як економічне благо, яке призначене для продажу, і яке втрачає свої властивості при отриманні його кінцевим споживачем[2].
Також він розрізняє поняття товару у повсякденному і науковому смислі. У повсякденному вжитку товарами називають предмети, які виробник або продавець готовий обміняти, при цьому це поняття обмежується лише речами, — гроші виключаються з нього. При науковому підході товаром називають будь-які блага, які призначені для обміну, не залежно від їхньої матеріальності, здатоності до переміщення, їх характеру як продуктів праці, незалежно від осіб, які пропонують їх для продажу[3]. Також наводиться опис основних властивостей товару, як економічної категорії — межі придатності товарів до збуту, ступеню придатності до збуту і придатність товару до обігу. Під межами придатності товару до збуту мається на увазі сумарний споживчий попит. Так, згідно Менгеру, попит на твір про мову індіанців Латинської Америки тупі не перевищить 600 примірників за мінімальної ціни, у той час як межа придатності до збуту творів Шекспіра перевищує сотні тисяч[3]. Ступінь придатності товару до збуту важлива для товарів, які не мають самостійного значення, а потрібні лише як складові частини для інших. Менгер наводить приклад пружин для механічних годинників і манометрів. Якою б не була їхня ціна, кількість пружин, які продаються, буде залежати лише від виробництва годинників і манометрів. У той же ж час, золото і срібло практично не мають меж придатності до збуту.
Праксеологія
Обкладинка видання «Людської діяльності» Людвіга фон Мізеса 2010 р.
Відповідно до теорії АЕШ, економічні цикли є безпосереднім наслідком неефективних та деструктивних політик центрального банку, які призводять до тривалого заниження відсоткових ставок, що сприяє видачі у надмірних обсягах кредитів, виникненню спекулятивних економічних бульбашок, та зменшенню заощаджень.
Ллелевін Роквелл так описує виникнення Австрійської школи:
«Прото-австрійська традиція починається з іспанських схоластів 15-го століття, які вперше презентували індивідуалістичне і суб'єктивне розуміння цін і заробітної плати. Але формальне засування школи датується публікацією у 1871 р. «Принципів економічної науки»Карла Менгера, яка змінилв розуміння економістами вартості ресурсів і ціноутворення ресурсів, поваливши «маржиналістською революцією» одночасно класичний і марксистській погляди».[4]
Головні представники цієї школи — Карл Менґер, Ейген Бем-Баверк, Фрідріх фон Візер — професори австрійських університетів (звідси назва «Австрійська школа»). Австрійську школу називають також віденською школою, психологічною школою. Сформувалася в 70-х роках19 століття. Згодом «австрійська школа» втратила свою географічну прив'язку, узагальнивши систему поглядів і концепцій.
Як зазначає Норман П. Беррі: «Саме друге покоління австрійської школи, представлене Мізесом, Хайєком та їхніми безпосередніми учнями, розробило ту версію австрійської школи, яка так яскраво виділялася на загальному фоні економічної ортодоксії; саме так виникла економічна теорія, яка не тільки не була продовженням неокласики, але й виявилася її радикальною альтернативою».[5]
Як зазнає Норман П. Беррі: «Парадоксально, але й сучасна формалізована неокласична економіка, й австрійська традиція вийшли з одного джерела — маржиналістської революції 1870-х рр.»[5]
Сучасний представник АЕШ іспанський економіст Хесус Уерта де Сото так описує відродження Австрійської економічної школи у другій половині XX ст.: «Присудження у 1974 р., через рік після смерті Мізеса, Нобелівської премії з економіки Фрідріху Гаєку, його найбільш блискучому учневі, й зростаюча недовіра до кейнсіанської макроекономічної теорії та її інтервенціоністським рецептам — ситуація, яка вперше стала очевидною у період стагфляції 1970-х, — надали новий імпульс доктринальному розвитку австрійської школи. … Ведучу роль у цьому відродженні відіграли двоє найбільш блискучих американських ученика Мізеса — Мюррей Ротбарт та Ізраель Кірцнер.»[6]
Марксистське протиставлення
Марксовій теорії додаткової вартості представники Австрійської школи протиставили наукову теорію «продуктивності капіталу», яка розглядає прибуток капіталіста як плату за участь капіталу у виробництві продуктів. Бем-Баверк, на відміну від інших, доводив, що джерело прибутку і відсотка слід шукати у властивій людині схильності вище цінувати теперішні блага в порівнянні з майбутніми (див. Часова преференція). До перших він відносить готові речі споживання, до других — фактори виробництва: засоби виробництва і працю. Австрійська школа заперечувала соціально-історичну суть економічних категорій, говорячи, що корінь мінової вартості, ціни, заробітної плати, прибутку, ренти криється в психології ізольованого «господарського суб'єкта».
«Загальновизнано, що найбільш сильним ворогом марксизму є саме австрійська теорія», писав М. І. Бухарін у своїй роботі «Политическая экономия рантье. Теория ценности и прибыли австрийской школы» (1919 р.).
Конгресмен, член Республіканської партії СШАРон Пол відкрито заявляє про підтримку ідей Австрійської школи.[7] До прибічників Австрійської школи також належить фінансовий аналітик та консультант Пітер Шиф.
Австрійська економічна школа і лібертаріанство
Австрійська економічна школа, обгрунтовуючи ідеї неефективності та руйнівних наслідків втручання держави в економіку, є економічною доктриною (концепцією) лібертаріанства. При цьому, Австрійська школа, не маючи нормативної складової, тобто не даючи рецептів «як має бути», не може ототожнюватися з лібертаріанством. Лібертаріанство є політико-правовою доктриною, яка, використовуючи концепції Австрійської школи, дає рецепти реформування суспільства, тобто описує ситуацію «як має бути». Тому не слід ототожнювати Австрійську школу (інструмент пізнання причинно-наслідкових зв'язків в економіці, позитивні концепції) з лібертаріанством (політико-правова доктрина, нормативні концепції).
Хайєк Ф. А. Право, законодавство та свобода: Нове викладення широких принципів справедливості та політичної економії: В 3 т. / Пер. з англ. — К.: Сфера, 1999 (1-й, 2-й том), 2000 (3-й том).
Гаєк Ф. А. Конституція свободи / Пер. з англ. Мирослави Олійник та Андрія Королишина. — Львів: Літопис, 2002. — 556 с.
Людвіг фон Мізес. Бюрократія [Текст] / Пер. з англ. М. З. Буника. — Львів : ЛРІДУ НАДУ, 2021. — 184 с.
Менгер К. Принципи економічної науки. Перша загальна частина / Карл Менгер ; пер. з нім. О. Бялової. — Київ : К.І.С., 2022. — 304 с.
Campagnolo, Gilles, and Christel Vivel. "The foundations of the theory of entrepreneurship in austrian economics–Menger and Böhm-Bawerk on the entrepreneur." Revue de philosophie économique 15.1 (2014): 49–97. online in English [Архівовано 23 березня 2022 у Wayback Machine.]
Hagemann, Harald, Tamotsu Nishizawa, and Yukihiro Ikeda, eds. Austrian Economics in Transition: From Carl Menger to Friedrich Hayek (Palgrave Macmillan; 2010) 339 pp. online review [Архівовано 26 липня 2020 у Wayback Machine.]
Holcombe, Randall. The Great Austrian Economists (1999) 273pp. ISBN 0945466048.
Littlechild, Stephen, ed. (1990). Austrian economics, 3 v. Edward Elgar. Description and scroll to chapter preview links [Архівовано 26 липня 2020 у Wayback Machine.] for v. 1.
Papaioannou, Theo. Reading Hayek in the 21st Century: a critical inquiry into his political thought Springer, 2012.
Wasserman, Janek. The Marginal Revolutionaries: How Austrian Economists Fought the War of Ideas (2019) except [Архівовано 15 листопада 2020 у Wayback Machine.]
Джерела
↑Meijer, G. (1995). New Perspectives on Austrian Economics (англійською) . New York: Routledge. ISBN978-0-415-12283-2.
↑Базилевич В. Д., Гражевська Н. І., Гайдай Т. В. та ін. (2006). Австрійська школа граничної корисності / Історія економічних учень: Підручник: У 2 ч. / Під редакцією В. Д. Базилевича (укр.) . К.: Знання. с. 453. ISBN966-346-149-7. {{cite book}}: Явне використання «та ін.» у: |last= (довідка)
↑ абМенгер, Карл (2005). Избранные работы (рос.) . М.: Издательский дом "Территория будущего". с. С. 254-257. — 496 с. ISBN5-7330-0175-9. {{cite book}}: |pages= має зайвий текст (довідка); Перевірте значення |isbn=: контрольна сума (довідка)
↑Ллелевін Роквелл. Чому Австрійська школа має значення?.
↑ абБеррі, Норман П. (2002). Австрийская экономическая школа: расхождение с ортодоксией / Панорама экономической мысли конца XX столетия/ Под ред. Д. Гринуэя, М. Блини, И. Стюарта, Т.1 (рос.) . СПб.: ГУ-ВШЭ.
↑Хесус Уэрта де Сото (2011). Австрийская экономическая школа: рынок и предпринимательское творчество (рос.) . Челябинск: Социум. с. 210. ISBN978-5-91603-044-0.