Село розташоване на північному заході району, у долині річки Удай (притока Сули). Відстань від Чернігова — 145 км[2]), до Ічні — 18 км (автошляхами — 20)[2]. Найближча залізнична станція — Яхнівка на лінії Ніжин-Прилуки за 7 км. Через село пролягає автотраса Прилуки-Ніжин.
Площа села близько 14 км²[1]. Висота над рівнем моря — 127 м[3].
Засноване Монастирище в XIV сторіччі переселенцями, що прийшли в долину Удаю з Правобережної України. Село виникло на місці старого монастиря, від чого і отримало свою назву. Село неодноразово зазнавало спустошень від іноземних загарбників: тричі його руйнували татари.
Під час польської влади населення Монастирища отримало певні свободи, хоча суперечки за землю вносили постійну напругу в життя українських поселенців. У жалуваній грамоті короля Сигізмунда III від 1590 року, за якою Монастирище разом з іншими населеними пунктами передавалось князю Яремі Вишневецькому, йшлося, що йому надається право збирати з населення різні податі. 1618 року селяни князя Вишневецького скаржились, що пан їх «зубожил вельми, вибираючи несльїханньїе податки…». У 1628 році тут було тільки 4 «дима» і один млин. У 1646 році в селищі налічувалося всього 7 коней.
Коли почалася Визвольна війна українського народу під проводом Богдана Хмельницького, населення Монастирища повстало на боротьбу. 1649 року село стало сотенним містечком Монастирської сотніПрилуцького полку. У 1664 році польсько-шляхетські війська з татарами напали на Монастирище, розорили його, частину жителів взяли в полон у Крим. Згідно з переписною книгою 1666 року, в селі числилося всього 45 селянських дворів, але зручне географічне положення Монастирища сприяло його порівняно швидкому відновленню: у 1718 році тут налічувалося 60 козацьких дворів, 69 вільних селянських дворів і 44 двори залежних селян (3 — чиншевих прилуцького полковника, 25 — рангових, 16 — духовенства).
Жителі займались землеробством, тваринництвом, овочівництвом та садівництвом. Цьому сприяла наявність широких степових просторів на правому березі Удаю. Сотниками обирались головним чином заможні козаки. Вони скуповували землі в козаків та селян не лише Монастирища, а й сусідніх сіл. Селян, що жили на цих землях, перетворювали на своїх кріпаків. У 1728 році полковник Носенко був змушений усунути за жорстоке поводження з підлеглими сотника Г. Забарного. Пізніше протягом півстоліття сотнею керували Романовичі. Вони прибрали до рук значну кількість земель і поселили на них підсусідків. За відомостями 1729 р., рангових посполитих у Монастирищі числилося 173 двори і 130 підсусідків. У 1730-х роках у містечку різко зменшилася кількість населення внаслідок переселення частини жителів за Дніпро. Так, у 1740 році тут налічувалося 52 козацьких двори (61 хата) і 78 бездвірних хат їх підсусідків, 39 селянських дворів (43 хати) і 3 хати їх підсусідків. У своїй скарзі до суду на Романовича селяни писали, що він довів їх до зубожіння, і що вони незабаром будуть «позбавлені і останніх харчів».
На початку XIX сторіччясільськогосподарське виробництво залишалося основною галуззю господарства. Вирощувались пшениця, жито, овес, гречка, картопля, льон, коноплі, буряк та інші культури. Багато козаків і селян займалося тютюнництвом, яке почало розвиватися ще на початку XVIII сторіччя і набуло найбільшого поширення в XIX сторіччі як прибуткова галузь сільського господарства. Тютюн мав великий попит не тільки на внутрішньому, але й на зовнішньому ринку.
Вигідні шляхи сполучення — річка Удай і поштовий трактЧернігів — Прилуки, що проходив через містечко — сприяли певною мірою зростанню торгівлі й економіки. Тут відбувалися два ярмарки на рік, де предметами торгівлі були хліб, м'ясо, тканини, тютюн, горілка, різний інвентар тощо. Однак в цілому господарство містечка було відсталим. Переважала трипільна система землеробства. Основними знаряддями були серп, коса, дерев'яна соха, плуг, борона. Слабо було розвинене промислове виробництво. Воно мало кустарно-ремісничий характер.
За переписом 1835 року в Монастирищі з 388 козацьких сімей лише 23 сім'ї були заможні, 62 — середнього достатку, 108 — «бідніших», тих, що «нічого не мали» — 1957. В той же час поміщики володіли великими земельними угіддями. Деякі з них мали від 1000 до 3000 десятин землі. Напередодні скасування кріпосного права в Монастирищі налічувалось державних селян — 599, поміщицьких — 881. Тільки в поміщика Забіли було близько 419 кріпаків.
Восени 1859 в Монастирищі сталися події, які дуже стурбували поміщиків, повітову та губернську владу. Кріпосні селяни поміщика Романовича, у якого панщина доходила до 5—6 днів на тиждень, відмовилися відбувати панщину й платити оброк, протестуючи проти надмірного збільшення кріпосницьких повинностей. Для розправи з селянами в містечко були прислані солдати.
Скасування кріпосного права у 1861 році не ліквідувало безземелля й малоземелля селян. 603 ревізькі душі в Монастирищі одержали 1658 десятин землі, з якої 400 десятин було непридатної для обробітку. Селяни одержали земельні наділи менші, ніж мали до реформи. Так, наприклад, до реформи селяни поміщика Забіли мали по десятині і 1741 сажню на душу, а після її проведення одержали, по десятині 1554 сажні, тобто земельні наділи скоротились на 187 сажнів. Викупні платежі за землю були надзвичайно великими. Селяни Монастирища виплачували по 43—45 карбованців за десятину — вдвічі більше існуючої купівельної ціни за землю в середині XIX сторіччя. Причому до оформлення викупу селяни вважалися тимчасовозобов'язаними й мусили виконувати певні повинності.
1866 року у козацькому та власницькому містечку Ніжинського повітуЧернігівської губернії мешкало 3245 осіб (1529 осіб чоловічої статі та 1716 — жіночої), налічувалось 412 дворових господарства, існували 2 православні церкви[4]. Цього ж року 6 вересня було освячено теплий кам'яний храм Різдва Пресвятої Богородиці.[5]
Станом на 1885 рік у колишньому державному та власницькому містечку, центрі Монастирищенської волості, мешкало 3162 особи, налічувалось 651 дворове господарство, існували 5 православних церков, школа, лікарня, поштова станція, 2 постоялих двори, трактир, 11 постоялих будинків, 10 лавок, 14 вітряних млинів, 3 маслобійних та цегельний заводи, відбувались базари та 3 ярмарки на рік.[6].
За переписом 1897 року кількість мешканців зросла до 4602 осіб (2243 чоловічої статі та 2359 — жіночої), з яких 4277 — православної віри[7].
Реформа 1861 року створила умови для прискореного розвитку капіталізму. Наприкінці XIX сторіччя в Монастирищі йшов інтенсивний процес утворення великих господарств капіталістичного типу. До їх числа належали господарства Троцини, Сезонцева та ін. Вони скуповували й орендували землю в поміщиків і ставали власниками найбільших економій. Поступово до них перейшли багаті лісові масиви навколо Монастирища. Троцині, наприклад, належало 445 десятин лісу, Харитоненку — 244, Сезонцеву — 144, Московченку — 179 десятин.
Підприємці містечка мали 9 олійниць, 3 цегельні заводи, 17 крамничок, 19 шинків, 7 трактирів і заїжджих дворів. На кінець XIX сторіччя в містечку налічувалось 326 козацьких і 519 селянських дворів. З цього числа 100 дворів не мали ні землі, ні тяглової сили. За орендовані землі селяни платили поміщику половину врожаю і відробляли 3—4 дні за десятину. Крім того, вони сплачували оброчний і подушний податки, вносили так званий громадський збір, ремонтували дороги й мости, перевозили пошту і пасажирів та ін. Зубожілі селяни змушені були переселятися в східні райони Росії або шукати роботу в містах.
XX сторіччя
У 1898 році в Монастирищі була відкрита земська однокласна школа, працювали дві церковнопарафіяльні школи. У 1903 році населення Монастирища звернулося до Міністерства освіти з проханням перетворити однокласну земську школу на двокласне земське училище. Це прохання було задоволене в 1913 році. 1916 року в селищі відкрили нову однокласну земську школу. З 1901 року почала діяти земська бібліотека. Тоді ж були відкриті лікарня на три ліжка та медично-фельдшерська дільниця. Для населення, що перевищувало 3 тисячі чоловік, цього було вкрай недостатньо. У 1916 році, наприклад, медична дільниця Монастирища змогла прищепитивіспу тільки 26 дітям, а хворіло 66 дітей із 465-ти.
Під час революції 1905—1907 років у селі сталося кілька масових виступів селян. У травні 1906 року в Монастирищі відбувся страйк селянської бідноти і наймитів, що працювали у поміщицьких і куркульських економіях. Страйкарі вимагали знизити орендну плату за землю, скоротити робочий день, підвищити оплату праці з 25 копійок в день до 1 карбованця. Намагаючись зірвати страйк, поміщики найняли робітників із далеких сіл і платили їм по 50 копійок за день. У відповідь на це вісімдесят монастирищенських селян увірвалися в економії і розігнали найнятих робітників, а приміщення економій підпалили. Страйкуючих підтримали селяни сусідніх сіл. Поміщики змушені були поступитися і підвищити заробітну плату наймитам до 70 копійок за день. Та коли страйк припинився, почалася розправа над активними учасниками. Поліцейські, прислані з Ніжина, заарештували організаторів виступу І. Білана, М. Дяченка, братів Литовченків та інших. В рішенні Ніжинського окружного суду цих селян звинувачували в організації «масового зборища» і в антидержавних вчинках.
У часи Першої світової війни в Монастирищі були мобілізовані майже всі працездатні чоловіки. Лише в ході першої мобілізації було мобілізовано 200 монастирищівців.
Великий вплив на мешканців села справляли солдати, які прибували з фронту, а також односельці, що поверталися з в'язниць і заслання, де відбували покарання за участь у революційних виступах 1905—1907 років. Звістку про Жовтневе збройне повстання в Петрограді приніс до містечка Микола Ковалевський, що служив машиністом на крейсері «Аврора».[8]
У листопаді фронтовики, підтримані селянською біднотою, організували вибори революційного комітету. Його головою був обраний селянин Г. Динька. Ревком розпустив продовольчу управу Тимчасового уряду, ліквідував посади пристава, урядника і стражників. У другій половині січня 1918 року комуністи привласнили до 3 тис. десятин громадських земель.
У квітні Монастирище зайняли війська гетьмана Павла Скоропадського та союзників з Німеччини. Відновили лад, покарали збільшовичених селян, встановили податки на хліб, худобу.
Улітку 1918 року виступи спровокувала банда, створена колишніми фронтовиками та червоногвардійцями. Банда мала постійний зв'язок з Ніжинським партизанським загоном під командуванням відомого терориста Наума Точоного. Пізніше, коли цей загін влився в Ніжинський полк і ввійшов до складу Першої української радянської дивізії, партизани Монастирища тримали зв'язок з командиром цього з'єднання Миколою Кропив'янським. Систематично нападали на гетьманську варту. В серпні 1918 року контррозвідка України розкрила і знешкодила банду.
У кінці листопада 1919 року війська 391-го Таращанського полкуЧервоної армії, підтримані партизанами, захопили Монастирище і остаточно встановили в селі радянську владу. Зразу ж після визволення тут відбулися загальні збори, на яких було обрано сільський революційний комітет. Його головою став М. Р. Левадній. З кінця грудня цього ж року почала працювати сільська рада, яку очолив комуніст з Ніжина Ю. С. Левченко. Монастирище стало селом і волосним центром. Головою волосного виконавчого комітету був колишній фронтовик селянин С. М. Журавель.
На першому засіданні волвиконкому було ухвалене рішення облікувати все майно і 3000 десятин землі, поміщиків і куркулів, що повтікали з денікінцями, націоналізувати паровий млин. Були організовані споживча й сільськогосподарська кооперація.
29 серпня1920 року в селі створений комітет незаможних селян. Головою комнезаму обрали М. В. Сидорця. Навесні 1921 року створене перше колективне господарство — комуну імені Першого травня. Спочатку комуна об'єднувала 23 особи. Вона мала 32 десятини землі, 2 коней, 3 корови, 2 плуги, 2 дерев'яні сохи. Але з часом господарство міцніло. Якщо в 1921 році річний бюджет комуни становив 7 тис. крб., то вже на кінець 1923 року він досяг 27 тис. крб. До неї входило на той 36 осіб.
Восени 1920 року в селі розпочали працювати три школи, у яких працювало 12 учителів і навчалось 383 учні. Для дорослих відкрили три школи ліквідації неписьменності. Фонд місцевої бібліотеки поповнився новою літературою. При хаті-читальні організувалися культурно-освітні гуртки малювання, хоровий, музичний і драматичний. У 1921 році було відкрито молодіжний клуб, у якому працювали суспільно-політична, літературна, бібліотечна секції, сільськогосподарський гурток.
За переписом 1926 року в Монастирищі проживає 5 567 осіб.[9]
За період з 1928 року по 1931 рік в Монастирищі було створено 5 сільськогосподарських артілей: «Червоний шлях», «Веселий край», «Червона зірка», «Червоний плугатар» та «Вільний шлях». За темпами колективізації Монастирище йшло в числі передових сіл Чернігівщини. На території села діяла більшовицька спекулятивна контора Торгсін, яка, користуючись масовим голодуванням, витягувала рештки золотовалютних цінностей та антикваріату з мешканців села. Нащадок потерпілих у Монастирищі Олег Надоша свідчить:
«У телефонній розмові з матір'ю запитав, — а як вона і родина тоді врятувалися. З'ясувалося, — тільки завдяки 7 масивним золотим виробам рідкісної цінності і проби (999), які ще за царату подарував дід — дворянин Кириченко, капітан корабля далекосхідного флоту. Здавши цю пам'ять про батька (і неабиякий капітал!) у лавку торгзіну, бабуся врятувала родину і багатьох мешканців села Монастирище Ічнянського району Чернігівської області. Решта села вимерло».[10]
У 1935 році комуна об'єдналася з артіллю «Червона зірка», колгосп став називатися імені Орджонікідзе. У 1935 році в селі відкрита машинно-тракторна станція. МТС мала 15 тракторів, 7 комбайнів та інші сільськогосподарські машини, які обробляли поля 26 колгоспів її зони.
Після звільнення села у грудні 1943 року відновилася робота Монастирищенської МТС. Їй було виділено 25 тракторів, комбайн та інші сільськогосподарські машини. Але остаточно відбудова села завершилася лише на початку 1950-х: діяли усі п'ять колгоспів, МТС та її майстерня. Працювали школи, бібліотека, лікарня, аптека. У 1950 році колгоспи були об'єднані у два — імені Орджонікідзе та «Україна». Розширились посівні площі колгоспів. Була введена нова культура кок-сагиз. А у 1958 році два колгоспи об'єднані в один, який дістав назву «Україна» (1967 року був перейменований на «Родіна»). Після реорганізації МТС колгосп придбав різні сільськогосподарські машини. У 1970 році фонд соціального забезпечення колгоспу «Родіна» становив 35 682 карбованців.
З березня 1970 року і досі біля села розробляються поклади нафти. У тому ж році в селі збудовано новий будинок культури на 500 місць.
У селі працює лікарня на 25 ліжок з дитячим відділенням, при ній — фізіотерапевтичний кабінет, клінічна лабораторія, рентгенкабінет. Тут працюють 2 лікарі. Є поліклініка, аптека. Село має автобусне сполучення з Черніговом, Ніжином, Прилуками.
Гіренко Андрій Павлович (1903, Монастирище — 1995) — український вчений-агроном (агротехніка кормових культур), доктор сільськогосподарських наук, професор.
Горлач Андрій Андрійович (1898—1976) — український вчений-агроном та селекціонер радянських часів, доктор сільськогосподарських наук, професор, лауреат Сталінської премії.
Кондратський (Кондрацький) Степан Йосипович (1908, Монастирище- †?) — радянський військовий, гвардії підполковник. Учасник Другої світової війни. Батько Кондратського Леоніда Степановича.
Палій Валентин Олександрович (1938—2023) — український художник, член Національної спілки майстрів народного мистецтва України.
Улянич Володимир Іванович (1939, Монастирище) — український історик, професор, кандидат історичних наук. Автор десятитомника «Хроніка боротьби за державність України. Українські збройні формування XX сторіччя (1914—1939 рр.)», обсягом вісім тис. сторінок.